Gengangere

//Gengangere// er et drama som er skrevet av Henrik Ibsen, 13. desember, 1881 i København. Ibsen ønsket å vise hvordan de strenge nedarvede meninger fanger en persons fri vilje til å velge hva man vil gjøre med sitt eget liv. Samtidig som det er et symbol på hvordan løgner og fordommer lever videre. Ibsen ønsket å få frem hvordan arv og miljø påvirker et mennesket liv. Dens angrep på samfunnsmoralen gjorde at stykket sjelden ble vist på teatre i begynnelsen da den ble utgitt. Var ikke før 1882, ett år senere, at den ble vist på teater. Nøkkelord i dette stykket er personlig frihet, sannhet og selvrealisering. Beskrivelse av borgerskapets virkelighet.
 * GENGANGERE**

I stykket møter vi Mr. Alving, som dør ganske tidlig i stykket, kona Helene Alving og hennes sønn, Osvald, som har vendt hjem etter et opphold i Paris. Og datteren Regine. Pengene som kona har arvet fra hennes manns død bruker hun til å bygge et asyl med. Vi møter også pastor Manders, som var innblandet i et trekantdrama mellom mr. Alving, Fru Alving og han. Fru Alving elsket pastor Manders, men han ville ikke ha henne. Hun ble værene i et ulykkelig ekteskap med Mr. Alving.

Det viser seg at sønnen Osvald, har arvet en syfilitisk sykdom fra hans far og var derfor sønnen vendte hjem. Han ønsket at Regine, hushjelpen, skulle gi ham morfin for å dø.Regine jobbet som sagt som hushjelp, men får vite at Mr. Alving er hennes biologiske far. Hun svarer med raseri og ønsker å forlate stedet. Osvalds ønske om at Regine hjelper han feiler, og ønsker at hans mor skal gjøre det. Fru. Alving er i tvil, om hun skal gi aktiv dødshjelp til sønnen eller la sønnen bli sittende som en grønnsak. Her slutter stykket, på en typisk Ibsen vis.

Tittelen //Gengangere// har en dobbeltbetydning, at stykket preges av gjengangere, delvis spøkelser i en form at mennesker går igjen. Det andre at ting gjentar seg. Fru Alving ser likheter i sønnen Osvald med faren Mr. Alving. Spesielt sønnens lyster og væremåte. Stykket er både naturalistisk og realistisk, på hver sin måte. Tidstypisk. Den er samtidig retrospektivt, at vi ser tilbake på hva som har skjedd, handlinger som har skjedd.